Laura Vuorma
Lähes neljä vuotta sitten olin muuttanut persoonalliseen hirsitaloon. Istuskelin pirtissä ja soitin jotain käytännön asiaa lähes 80-vuotiaalle vuokranantajalleni. Asiani toimitettuani kysyin, että "entä mitä sulle kuuluu?" Hän kertoi, että oli edellisenä päivänä heittänyt kalaverkot veteen, mutta yöllä oli tullut pakkasta ja verkot olivat jäätyneet. Hän oli muutaman verkon saanut irrotettua ja väsyneenä vielä kaatunut hyytävään rantaveteen. Äkkiä hän oli palannut kotiin ja lämmitellyt kylvyssä. Kysyin, että tarvitsisiko hän apua. Hän vastasi: "Joo, jos nyt heti tulet, niin ehditään ennen pimeän tuloa hommiin."
Hurrautin autolla 50 kilometrin päähän vuokranantajani luokse, ja jatkoimme sieltä mönkijällä järvelle. Järvellä näkyi sula kaistale siinä, missä aamulla oli käyty. Toisille verkoille meidän piti hakata parin kolmen sentin paksuinen jää rikki. Taisi siinä tohinassa melakin särkyä. Fyysistä työtä se oli, mutta palkintona verkoissa oli mahtavan kokoisia siikoja!
Kaverini alkoi väsymään, olihan hän jo kuudelta noussut ensimmäisiä verkkoja kokemaan. ”Miehenhän pitää aina olla vahva eikä näyttää heikkouttaan, mutta mie olen jo vanha ja väsynyt, niin mitä jos huomenna koettaisimme hakea viimiset verkot?" hän ehdotti. Minä suostuin.
Palasimme hänen kotipihalleen ja perkasimme kalat luonnonkauniissa pihapiirissä. Olin aivan intona seikkailustamme! Teimme siikakeittoa ja sitten me ”praatimme”. Puhelimme tuntikausia avoimesti elämistämme. Vuokranantajani ihmetteli, että noin nuori nainen ja haluaa elää niin kuin uskoo. Vaikka hän toisaalta kunnioitti uskoani, hän piti meitä pystynokkaisina, kun omimme taivaan vain itsellemme. Vajavaisesti yritin selittää, että emme me ole rajoja keksineet, vaan uskomme, miten Raamattu opettaa, että on vain yksi joukko.
Seuraavana aamuna hakkasimme loputkin verkot irti jäästä ja perkasimme kalat. Sain kotiinviemisiksi kassillisen puhtaassa vedessä kasvaneita siikoja. Lähtiessäni kysyin, että saako sua halata. Niin mukavaa meillä oli ollut. Lopuksi vielä vuokranantajani kertoi, että vaikkei hän usko Jumalaan, hän kaipaa Jumalaa, ja pyysi, että muistaisin häntä, kun rukoilen. Ilomielin lupasin muistaa.
Blogit
Lukijan kuva
Toimitus suosittelee
Viikon kysymys