Anna Pärkkä
Koti on siellä, missä perheenjäsenet ovat. Koti muodostuu niistä ihmisistä, joita perheeseen kuuluu. Jokainen perhemuoto on arvokas.
Meidän perheen ulkoinen koti on joskus koostunut muutaman neliön asuntovaunusta ja autosta. Tosin silloin asuntovaunueläminen ei ollut niin suosittua kuin nykyään. Tai en tiedä, onko se sitä tänäänkään. Moni on kyllä ottanut nykypäivänä irtioton aikaisemmasta elämästään, myynyt omaisuutensa ja siirtynyt asumaan renkaiden päälle – ja kokee olevansa tyytyväisempi nykyiseen elämänmuotoon. Ylen ex-toimittaja asuu pakettiautossa ja tekee töitä missä milloinkin. Toimittajalla on myös puoliso, joka tekee etätöitä. Mielenkiintoinen tapa elää ja olla töissä.
Luin artikkelin, jossa kerrottiin, että Pohjois-Suomessa asuu perheitä laskettelukeskusten parkkipaikoilla asuntovaunuissa. He ovat vuokrannet kotinsa kausityöläisille tai turisteille. Moni eläkeikää lähestyvä tai jo eläkkeellä oleva on myös myynyt talonsa ja omaisuutensa ja ostanut talviasuntovaunun tai asuntoauton ja asuu siinä kesät, talvet.
Asuminen on siis muuttanut muotoaan. Mikä sitten on oikea paikka elää ja mikä on oikeaa elämää?
Me muutimme Raahesta Oslon seudulle kesän 2013 suviseurojen jälkeen. Olimme asuneet Raahessa uudessa talossa jonkin aikaa. Olin kauan rukoillut mahdollisuutta päästä takaisin Norjaan asumaan. Olimme yrittäneet myydä taloa kauan, ja monenlaiset ajatukset olivat ehtineet käydä mielessä. Lopulta saimme talon myytyä vain viikkoa ennen muuttoa. Välittäjä välitti talon suoraviivaiselle ostajalle, joka oli vain lompsutellut kotiimme näyttöön ja tokaissut: "Minä ostan tämän." Asiat järjestyivät yllättävällä tavalla.
Kun pakkasimme tavaroita, mietimme, mitä todella tarvitsemme. Myimme ja lahjoitimme käyttötavaraa ja astioita pois. Siltikin muutossa tuli kiire, ja jouduimme varastoimaan osan tavaroista Raaheen.
Olimme vuokranneet perheellemme talon Jessheimistä. Talo oli vihreä, kaksikerroksinen, pieni ja kotoisa puutalo. Se oli valmiiksi kalustettu, ja siinä oli kolme makuuhuonetta. Mukanamme muutti kuusi lasta. Mies ajoi silloisen asuntoautomme sinne, minun ajettavakseni jäi farmariauto ja isohko peräkärry. Siihen pakkasimme jokaiselle kahden muuttolaatikon verran tavaraa. Vaatteita ja muuta tärkeää. Jokainen sai mukaansa myös polkupyörän ja urheiluvälineitä. Niistä se kärry täyttyi. Loppujen lopuksi ihminen tarvitsee hyvin vähän tavaraa voidakseen elää onnellista elämää. Oli se jännä tunne, kun lähdimme ajamaan kohti Norjaa aivan uuden edessä.
Lähtiessään kotoaan omaan elämäänsä moni nuori pakkaa mukaansa vain rinkan tai matkalaukun. Vuosikymmenten jälkeen muuttaessa huomaamme, miten paljon sitä ylimääräistä tavaraa onkaan oikeasti kertynyt.
Mutta mistä sain mieleeni kirjoittaa tästä? Tapasimme lomallamme Fuengirolassa ystäviämme, ja siellä tuli puheeksi termi "leikkielämä". Me kaikki – he Espanjassa ja me Norjassa – olemme ulkosuomalaisia, koska asumme vieraassa maassa. Me ainakin elämme normaalia arkielämää, kylläkin usein norjan kielellä. Emme koe, että elämämme olisi leikkielämää.
Moni on kysynyt meiltä, milloin palaamme Suomeen. Moni kantaa huolta lapsistamme ja miettii, käyvätkö lapsemme suomalaista koulua. Voisin todeta tässä, että paikallisesta koulusta johtuen lapsillamme on täydellinen norjan ja englannin kielen taito sekä hyvä suomen kielen taito. Suomen kieli pysyy vahvana, koska puhumme kotona vain suomea. Itselleni Suomesta poismuutto mahdollisti keskittymisen perheeseemme, soluun. Kaikki poliittiset velvollisuudet jäivät pois, samoin silloinen yrittäjän vastuullinen työ. Piti – ja sai – rakentaa itselleen aivan kuin uusi identiteetti. Sitähän se onkin, koska muuttaessa uuteen maahan saa paikallisen henkilötunnuksen. Se oli helpottavaa, mutta myös niin jännittävää.
Vuosien varrella elämään on tullut rutiineja, velvollisuuksia, harrastuksia ja se turvallinen arki sekä Jumalan valtakunnan työtehtävät. Arki on samanlaista kuin Suomessa, kieli vain on eri. Oravanpyörästä hyppääminen voisi olla monelle arkea helpottava keino, muutatpa sitten asumaan renkaiden päälle Suomessa tai ulkomaille. Ulkomailla asuessa on vain jatkuva ikävä omia Suomessa asuvia lapsia, ystäviä ja sukulaisia.
Haluan rohkaista sinua, joka harkitset ulkomaille muuttoa: kuuntele sydäntäsi ja rukoile Jumalaa pyytäen, että hänen tahtonsa tapahtuu! Monesti tällaiset asiat alkavat tapahtua, kun vain uskaltaa heittäytyä unelmoimaan. Mekin ulkomailla asuvat uskovaiset olemme valona ja suolana ja näin omalta osaltamme suorittamassa lähetystehtävää. Tehkäämme parhaamme sen paikkakunnan eteen, johon meidät on asetettu.
Meidän elämämme on nyt Norjassa. Täällä on meidän kotimme, ja täällä meidän on hyvä olla. Muutaman vuoden päästä olemme aivan uuden äärellä, kun nuorimmainen päättää, mihin suuntaan hänen opiskelunsa hänet vie. Silloin pääsemme harjoittelemaan miehen kanssa uudelleen kahdestaan oloa. Siitä vasta jännittävää tuleekin! Nähtäväksi jää, onko elämämme silloin osaksi renkaiden päällä!
Blogit
Lukijan kuva
Toimitus suosittelee
Viikon kysymys