Kuva: Päivi Rehu
Kuva: Päivi Rehu
Elina Lumijärvi
Lauantai-ilta oli ehtinyt jo melkein puolille öin, kun makasin vuoteessani unen ja valveen rajamailla. Havahduin ulkoa kuuluvaan lauluun. Kohottauduin vuoteeltani ja näin pihassa nuotion ympärillä liki 20 nuorta, joiden kasvoilla tuli leikki hämärässä kevätyössä. Nämä nuoret ihmiset olivat saunoneet, pelanneet jalkapalloa ja nyt, illan muuttuessa hiljalleen yöksi, he lauloivat yhdessä.
Laskeuduin takaisin makuulle ja kuuntelin laulua peiton alla pötkötellen. Kulunut kevät on tuntunut useiden eri tekijöiden takia raskaalta, ja mieli on ollut ajoittain matalalla. Pihalta kantautuva laulu lämmitti mieltäni niin kovasti, ja en voinut muuta kuin hämmästellä elämän ihmeellistä rikkautta ja näissä nuorissa asuvaa iloa ja vapautta. He olivat kuin keväinen, pihapiiriin pörähtänyt lintuparvi, jonka sirkutus lohdutti uupunutta mieltäni.
Ajatusten virta kulki hitaasti mielessäni tuossa kevätyössä. Pohdin elämää yleensä ja näiden pihapiirin nuotion ympärillä olevien nuorten elämää. Elämä antaa meille itse kullekin erilaiset lähtökohdat, joista koetamme nousta siivillemme ja saada ne kantamaan. Tuskin kukaan selviää elämästä ilman monitahoisen kivun jonkinasteista kosketusta.
Iltayössä ajatukseni palasi aina yhteen asiaan: mistä tulee näiden nuorten ihmisten keveys ja ilo? Heidän elämänvoimansa ja valonsa, joka saa heidän kasvonsa loistamaan? Tiedän vastauksen. Se on sama voima, jolla itse jaksan elämässäni kulkea eteenpäin. Se voima tuo pilviseen päivään ja surevaan mieleen lohdutuksen. Se voima saa sydämen kiittämään kaikesta hyvästä puuteiden ja vaikeuksienkin keskellä. Se voima on evankeliumin armovoima. Se on voima, joka on kulkenut kautta aikojen maan päällä Raamatun sanan mukaisesti, Jumalan valtakunnassa.
”Ajat muuttuvat”, sanovat toiset. ”Tavat muuttuvat”, sanovat eräät. ”Tiedän itse, mitä tarvitsen, ja en tarvitse mitään, mitä en itse halua”, sanoo kolmas ja neljäs. Niin sanoo ihminen, joka on kasvanut liian hyväksi omassa itsessään ja lakannut tarvitsemasta ikiaikaista, evankeliumin armohoitoa, syntien anteeksiantamusta elämän arjessaan.
Ihminen alkaa niin helposti touhottaa omiaan ja unohtaa sen, että kaikki on Jumalalta, eikä mikään ole omaamme täällä ajassa. Ihminen mitätöi omaa mieltään korkeammalla kulkevan Jumalan ajatuksen nostamalla mielellään oman itsensä tekemiset ja erinomaisuuden keskiöön.
Kuitenkaan ihminen ei voi muuttaa sitä, minkä Jumala on tehnyt ja luvannut pitää, vaikka kuinka haluaisikin. Jokunen viikko sitten kuuntelimme omalla rauhanyhdistyksellä alustusta, jossa muistutettiin, kuinka turvattomassa maailmassa on monta asiaa edelleen kovin hyvin. On Jumalan valtakunta, on muuttumaton anteeksiantamuksen evankeliumi ja Jumalan lupaus: ”Älkää pelätkö, minä olen teidän kanssanne maailman alusta loppuun.”
Kun ihminen lakkaa kyselemästä ja tarvitsemasta syntien anteeksiantamusta elämänsä voimaksi, voi käydä niin, että matka alkaa tuntua raskaalta ja hitaalta. Sitä myöden myös uskovaisten joukko alkaa näyttää tunkkaiselta ja raskaalta. Evankeliumi on suurempi ja ihmeellisempi asia kuin pieni ihminen voi järjellään ymmärtää. Se on voima, joka ei ole ihmisestä, vaan Jumalasta. Sen omistajana ei tule paremmaksi ihmiseksi, mutta sen synnyttämä usko saa aikaan sellaista, joka kelpaa Raamatun mukaan Jumalalle. Parhaimmatkin ihmisen omat hyvät teot ovat ilman uskoa tyhjiä, eivätkä ne kelpaa Jumalan edessä.
Anteeksiantamuksen evankeliumi ei ole kerran elämässä tapahtuva asia, jonka turvin sitten pärjätään loppuun saakka. Uskovainen ihminen tarvitsee syntien anteeksiantamusta elämän arjessa usein. Anteeksiantamus on siitä merkillinen asia, että mitä enemmän sitä kuluttaa, sitä enemmän sitä kokee tarvitsevansa. Sen voima on suuri ja väkevä. Usko synnyttää myös halun hakeutua seuroihin saamaan uskolle vahvistusta.
Elävä usko elää uskovan sydämessä ja ohjaa elämää. Usko ei ole tiettyä nimeä kantava joukko, vaan se kulkee elävänä evankeliumin armon uskojien sydämestä sydämeen. Siksi se on sydämen usko.
Nämä ihanasti laulavat nuoret olivat sydämen uskon omistajia. Heidän laulussaan ja olemuksessaan soi se ilo ja valo, joka ei ole tästä maailmasta. Se ilo ja valo on lähtöisin elävän uskon tuomasta omantunnon rauhasta ja vapaudesta. Siitä, että nämä nuoret ovat halunneet uskoa omat syntinsä anteeksi.
Ajattelen, että ei ole merkityksellistä uskoa kuten Aulis, Elsa tai Esko, vaan nöyrästi, Jumalan sanan neuvoja kuunnellen ja evankeliumia omalle kohdalle pyytäen ja uskoen – kuten raamatussa opetetaan.
Ei uskomisen matka ole aina helppoa ollut, mutta tosi usein kyyneltenkin läpi on paistanut aurinko.
Blogit
Lukijan kuva
Toimitus suosittelee
Viikon kysymys