Kari Koskela / SUVISEURAT
Kari Koskela / SUVISEURAT
Kristillisen avioliittokäsityksen perusteet on esitetty 1. Mooseksen kirjan ensimmäisessä ja toisessa luvussa. Perusteiden mukaan Jumala loi alussa ihmisen kuvakseen. Tämä tarkoitti yhteyttä Jumalaan, sekä kykyä tuntea Jumalan tahto ja kuulla hänen äänensä omassatunnossa ja Jumalan sanassa. Mooseksen kirjan toisen luvun mukaan Adam luotiin ensin, ja koska ”ei ole ihmisen hyvä olla yksinään”, luotiin myös Eeva (1. Moos. 2:18). Näin Jumala oli luonut kaksi sukupuolta, miehen ja naisen. Jumalan luomalle naiselle ja miehelle annettiin lisääntymisen tehtävä. Tämä tarkoitti sitä, että mies ja nainen tunsivat ja tuntevat edelleen halua ja kiintymystä toisiaan kohtaan.
Ennen yhteiselämän alkamista Jumala siunasi ensimmäisen ihmisparin. Aviollisen yhteyden syvyyttä kuvaa kauniisti Jeesuksen opetus: ”Sen tähden mies jättää isänsä ja äitinsä ja liittyy vaimoonsa, niin että nämä kaksi tulevat yhdeksi lihaksi” (Matt. 19:5). Avioliiton merkitystä korostaa myös toinen opetus: ”Minkä Jumala on yhdistänyt, sitä älköön ihminen erottako” (Matt. 19:6). Jos ero kuitenkin tulee, puolisot ovat sidottuja toisiinsa niin kauan kuin puoliso on elossa. Tämä periaate ei ole eettinen ihanne, vaan kuuluu Raamatun oppiin avioliitosta.
Syntiinlankeemus toi ensimmäisten ihmisten ja koko ihmiskunnan elämään uuden tilanteen. Miehen ja naisen keskinäinen halu ja kiintymys muuttui himoksi, jonka hallitseminen on ihmisille vaikeaa. Jotta tämä ei purkautuisi aviorikoksiksi tai Jumalan sanan vastaisiksi seksisuhteiksi, tarvittiin avioliitto meidän turvaksemme. Tähän liittyen luterilaisuudessa on ymmärretty avioliitto Jumalan asettamaksi järjestykseksi ja luonnolliseksi laiksi, jolloin miehen ja naisen oikeutta avioliiton solmimiseen ei saa estää.
Avioliitto on yksi monista ”järjestyksistä”, joita hyvä Jumala on meille antanut, jotta hyvälle elämälle olisi mahdollisimman otolliset edellytykset. Samaan yhteyteen kuuluu äidin ja isän tehtävä perheessä toistensa tukena ja apuna ja lasten kasvattajina. Avioliitto luo näin lailla suojatun, julkisen rakenteen perhe-elämälle, johon voi kuulua myös lasten hoitaminen ja kasvattaminen.
Nykyisin monet valitsevat yhteiselämän muodoksi ”avoliiton”. Termi on harhaanjohtava, koska kyseessä ei ole julkinen liitto, jonka suojana on lainsäädäntö, vaan vain kahden ihmisen yhteinen päätös. Sen sijaan laillisen viranomaisen edessä solmittu siviiliavioliitto on kristillisen ajattelun mukaan oikea avioliitto.
Kirkkorukouksessa pyydetään, että puolisot rakentaisivat kodin, jossa usko, toivo ja rakkaus vallitsevat. Kristillisen avioliiton perusteisiin kuuluu siis aina rakkaus. Yhtäältä se merkitsee puolisoille lujaa kiintymystä ja tunnesidettä, mutta myös uskon hedelmänä vaikuttavaa kokonaisvaltaista asennetta puolisoon, avioliittoon ja perheeseen. Rakkaus ei etsi omaa etuaan (1. Kor. 13:1–13). Se antaa itsensä puolison käyttöön ja etsii koko ajan hänen parastaan, aivan kuten Kristus rakasti seurakuntaansa antamalla itsensä sen puolesta. Rakkauden ilmapiirissä on mahdollista tehdä yhteisiä päätöksiä ja sopimuksia, joita jokainen perhe vapaasti oman harkintansa mukaan tekee. Puhe vallankäytöstä ja oikeuksista sopii huonosti rakkauden ilmapiiriin. Vaikeuksien ja murheidenkin keskellä rakkaus etsii Jumalan tahtoa ja yhteistä hyvää.
Avioliittoon vihittävät vastaavat papin tekemään kysymykseen lyhyesti sanalla “tahdon”, ei “lupaan” eikä “haluan”. Lupaaminen sanoo liian paljon ja haluaminen liian vähän. Tahdossa on mukana oikeaa nöyryyttä. Yhdessä rakkauden kanssa tahto pitää puolisot uskollisina toisilleen. Jos käy niin, että tunteet välillä väljähtyvät, tietoinen päätös kuitenkin pysyy. Tällaiselle liitolle Jumala on luvannut siunauksensa.
Blogit
Lukijan kuva
Toimitus suosittelee
Viikon kysymys